Ádám születésének története
Mit is írhatnék egy
altatásos császármetszésről? Azt, hogy fogalmam sincs, hogy született a
gyerekem, mert „nem voltam ott”. De ez azért mégse járja, így egy kicsit
hosszabb beszámoló következik.
Ádám is úgy kezdett
születni, mint két évvel korábban Noémi: nem és nem akart megszületni. Ezért
tekintettel arra, hogy menetiránynak fenékkel volt elhelyezkedve, valamint a 4
kiló körüli becsült súlyára és vödör méretű fejére, a terminus lejárta utáni
második napon újra bevonultam a Klinika terhesosztályára. Immáron másodszor
voltam azért szállóvendég ugyanott, mert nem szándékozott kibújni belőlem az
épp aktuálisan megszületésre váró gyerekem. Ádámnál nem volt annyira egyszerű a
dolog, mert a medencevégű fekvésre, nagy súlyára és fejére, valamint Noémi
viszontagságos megszületésére való tekintettel az orvos császármetszést
tervezett. Annyi „kedvezményt” kaptam, hogy megvárjuk, míg a baba magától ki
akar jönni, kicsit vajúdok, utána lesz csak a műtét.
A második bent töltött
éjszakán (pont, mint két évvel azelőtt), inkább hajnalban, 4 óra körül ismerős
érzés hasított az aljamba, vagyis a hormonok kést forgattak a derekamban. Azt
hittem, lesz egy-két óra nyugalmam, de nem, tíz perc múlva újabb fájás, aztán
még egy. Ennek fele se tréfa, jutott eszembe a bölcs mondás, miközben két fájás
között sovány malac vágtában inaltam a mellékhelyiség felé, ugyanis ez is pont
úgy történt, mint két évvel azelőtt: mit szépítsem, fostam. Mivel most sokkal
gyorsabban zajlott minden, mint előző alkalommal, ráadásul az összehúzódások is
olyan intenzívek voltak, hogy alig kaptam levegőt tőlük, már a
harmadik-negyedik fájás után gondoltam, hogy szólok a nővérnek –most nem
szándékoztam megvárni, míg valaki érdeklődik hogylétem felől. De a wc-re
rohangálás miatt csak fél 6-kor jutottam odáig, hogy bejelentsem szülési
szándékomat a felettes hatóságnál. Mikor ez megtörtént, a szülésznő feldobott a
CTG-készülékre. 10 perc múlva le is szedett, mert olyan egyenes vonalat húzott a
masina, mintha vonalzóval rajzolták volna (mint később kiderült, ez a szülésznő
bénasága miatt volt), így visszaküldött az ágyba, mondván, nyilván csak
jóslófájásaim vannak. Nyilván, 40+4-nél jósolgatja a gyerek, hogy megszületne.
A papírt megkaptam a lázlapomra, és oldalra fordulva, az ágy szélébe
kapaszkodva vártam, hogy jöjjön a vizit, és valaki újra érdeklődjön hogylétem
felől.
Fél 8-kor meg is
érkezett két kedves, fiatal orvos, rá is kérdeztek, hogy milyen a közérzetem
így reggel. Mondtam, hogy köszönöm a kérdést, remekül vagyok, lassan megszülök.
Ó, hát csak nem fájásaim vannak? Ó, hát de, hajnali 4 óta. Ó, hát a műszerek
nem mutattak összehúzódásokat. Ó, hát pont letojom, hogy mit mutattak, én akkor
is szülök. Ó, hát ha tényleg így gondolom, akkor értesítik a kezelőorvosomat, ő
majd megvizsgál. Ó, hát igazán köszönöm az irányomban tanúsított megértést,
várom az értesítést, mikor mehetek vizsgálatra.
Negyed 9-ig bírtam a
várakozást, aztán kimentem a nővérpulthoz megkérdezni, hogy mi a jó ég van már,
tényleg mindjárt megszülök. Biztos nem néztem ki szépen, mert rám nézett a szülésznő,
és azt mondta, hogy oké, csinál egy újabb CTG-t, és ha az mutat fájásokat, majd
szól a dokinak. Gépre fel, szülésznő el, én egyedül kínlódtam, és láttam, hogy
a kijövő nyomtatványon közel 100%-os erősségű fájások láthatóak. Mit mondjak,
megkönnyebbültem, hogy nem hülyültem meg, és nem fantomfájdalmak kínoznak. A
kötelező 20 perc helyett 10 perc múlva visszakocogott a szülésznő, ránézett a
papírra, sebtében hosszában kettétépte, lerántotta rólam a CTG tappancsokat és
elrohant.
Tudtam, mit kell tennem.
Először is lekecmeregtem a három lépcső magasságában lévő ágyról, majd
elvánszorogtam a szobába a pénztárcámig és a fali telefonról (mobil, ugyan már)
felhívtam a férjemet. Akkor ők Noémivel anyósoméknál „laktak”, hogy amíg
dolgozik, legyen, aki vigyázzon a gyerekre. Na, felhívtam, hogy ne csináljon
semmit, nem ér rá borotválkozni, zuhanyozni, pedikűrözni, hanem ahogy van,
ugorjon autóba és száguldjon befelé, mert mindjárt megvan a gyerek.
Utána elkezdtem
összepakolni a szülőszobás cuccomat (a rutin, ugyebár), két fájás között. A
szobatársaim meg halálra váltan kérdezték, hogy nagyon fáj-e. Hát, mit
mondhattam volna? Ugyan, csak egy kis szúnyogcsípés? Nem hazudtam, mondtam,
hogy piszkosul fáj.
Mindeközben az orvost
kergették, mert a házban volt ugyan (a kórházban, nyilván nem otthon), de sehol
nem találták. Aztán csak meglett, meg is vizsgált, 3,5 ujjnyi méhszáj.
Megkérdezte, hogy aludni szeretnék-e vagy inkább EDA, mondtam, EDA. A műtőt
hívta, ott viszont közölték, hogy nincs olyan aneszteziológus, aki EDÁ-t csinál
(2002-ben volt), így aludnom kell. Mondtam, mindegy, alszom.
Innentől aztán mindenki
körülöttem rohangált. A szülésznő előkészített. Egyfolytában kérdezte, hogy nem
kell-e még nyomnom. Mondtam neki, hogy nem, ne izguljon már annyira. Ott állt
mellettem a borotvával, remegett keze-lába (fiatal lány volt, kb. mint én),
félt, hogy valami gáz lesz. Nyugtatgattam, hogy semmi baj, nem lesz probléma,
csak csinálja a dolgát. Féltettem magam, nem szándékoztam még megcsonkulni is,
ha már úgyis szanaszét kaszabolnak rövid időn belül. Beöntés most nem volt,
hála a reggeli hasmarsnak, úgyhogy irány a szülőszoba. Ott a nagyon kedves
szülésznők megpróbáltak rámpirítani, hogy miért nem szóltam hamarabb, hogy
szülök, most rohanni kell mindennel, a doki szólt nekik, hogy nagyon siessenek,
és nem kell-e nyomnom, mert ha igen, azonnal szóljak. Mondtam, hogy nem kell
nyomnom, és különben is, elmehetnek a jó fenébe, mert hajnal óta mondom
mindenkinek, hogy szülök, de senki nem hitte el, nehogy már most én legyek a
hibás. Na, biztos elég határozott voltam, mert ezek után olyan kedvesek voltak
velem, hogy csak néztem. Alig tíz perc múlva már a műtőben voltunk, a doki
kérdezte, hogy mi tartott ennyi ideig? Utána zöld sapka, zöld csizma,
karok-lábak kikötve. Emlékszem, pont úgy éreztem magam, mint egy kiterített
béka, még színben is passzoltam. Két slukk a tiszta oxigénből, aztán valami
másból, és hipp-hopp már az őrzőben is voltam.
Persze, közben megszületett
Ádám 10 óra 18-kor, 3850 grammal és 56 centivel. Mikor felébredtem, a férjem
ott volt mellettem, fogta a kezem. Simán lemaradt az egész hajcihőről, egy szót
se tudtunk beszélni a műtét előtt. Mondta, hogy hiába sietett, már csak azt
látta, mikor becsukódott a műtő ajtaja két oxigénpalackot hurcoló ember mögött.
ez a látvány elég volt neki ahhoz, hogy rájöjjön egy kiadós idegroham, mert
attól tartott, hogy valami nagy gáz van odabent. Néhány perc múlva felsírt
Ádám, kihozták neki megmutatni. Aztán tájékoztatták, hogy én is jól vagyok. Mindenesetre
nem volt valami felemelő élmény számára, legalábbis nekem ezt mondta. Én meg
nem emlékszem. Megmutatta a műtőben készült polaroid képet, láttam, hogy milyen
kis cuki a gyerek, pont olyan, mint Noémi, csak fiúban. Aztán pár óra múlva
élőben is megcsodálhattam, édes volt nagyon.
Most is az.
Bájos-bújós, kicsit morcos, igéző szemű nagyfiú lett belőle. Már 11 éves.
![]() |
Ezt a képet nézegettem órákon keresztül, míg meg nem láttam élőben |
Sok Boldogságot ennek a lurkónak is.:)
VálaszTörlésKöszi szépen :-). Most egy évig néma csönd, több gyerek nincs. Letudtam a hármat három hét alatt :-).
TörlésBoldog születésnapot neki is!
VálaszTörlésLéna is pont ekkora volt, de ő kibújt a helyén. :)
Én is azt szerettem volna,még akkor is, ha faros. De azt mondta a doki, hogy akkora a feje (35 cm, ami nem AKKORA nagy, de farfekvéshez igen), hogy nem kockáztat. Legyen elég nekem annyi, hogy megvárják, hogy vajúdni kezdek, aztán kész. Így is rendes volt az orvos, mert egy csomóan legkésőbb a terminus napján császároztak volna és kész. A szülésznő azt mondta, akkor lett volna esélyem a hüvelyi szülésre, ha otthonról megyek be szülni félig kilógó gyerekkel :).
Törlés